Pratite promene cene putem maila
- Da bi dobijali obaveštenja o promeni cene potrebno je da kliknete Prati oglas dugme koje se nalazi na dnu svakog oglasa i unesete Vašu mail adresu.
1-7 od 7 rezultata
Broj oglasa
Prikaz
1-7 od 7
1-7 od 7 rezultata
Prikaz
![](/static/icons/gogi-avatar.png)
Prati pretragu "novi sad kurve"
Vi se opustite, Gogi će Vas obavestiti kad pronađe nove oglase za tražene ključne reči.
Gogi će vas obavestiti kada pronađe nove oglase.
![](/static/icons/gogi-avatar.png)
Režim promene aktivan!
Upravo ste u režimu promene sačuvane pretrage za frazu .
Možete da promenite frazu ili filtere i sačuvate trenutno stanje
Aktivni filteri
-
Kolekcionarstvo i umetnost chevron_right Knjige
„Свакако да сам мислио да сам различит. Да старији кењају и да пролазе поред живота. Свакако да сам мислио да сам најпаметнији и да ће живот трајати вечно. А време пролази и живот пролази. И све се понавља. Само живот увек остаје исти. Курва. Курва у свој својој универзалности. Кажу да су курве најбоље жене. Неке и јесу. Курва која може бити најдарежљивија и највернија. И курва која може да вас исиса и да вам подваљује. Као и живот. Као партија карата. На старту имате цео шпил. Све педесет и две карте. Кечеве и краљеве и даме… Како живот пролази, бацате карте. Тешко ономе који се на крају нађе само са двојчицама у руци… Као и партија карата, и у животу вас послужи карта и налазите се на раскрсницама. Бацити две или три карте, играти на трилинг или на боју, блефирати или ићи на сигурно, ризиковати или не, бити поштен или не. Како год било, живот је курва. Ако си имао среће, на заласку ће још увек бити курва, али ће бити смирена, пуна искуства и разумевања и неговаће те и пазити, или ће до краја остати само курва и оставити те на првом углу. И не мислим да ту може нешто много да се уради. Када се све страсти смире, можеш само да кажеш „живео сам са курвом, живим са курвом и била ми је благонаклона“, или „оставила ме курва на цедилу“. У бити, нема разлике, осим твоје личне перцепције…“ – из романа. Naslov: Život je kurva Izdavač: Prometej Novi Sad Strana: 293 (cb) Povez: meki Pismo: latinica Format: - cm Godina izdanja: 2016 ISBN: 978-86-515-1280-6
Autor - osoba Bolanjo, Roberto, 1953-2003 = Bolaño, Roberto, 1953-2003 Naslov Isprave za ples : izbor priča / Roberto Bolanjo ; izabrao i sa španskog preveo Igor Marojević Jedinstveni naslov Llamadas telefonicas. scc Putas asesinas. scc Vrsta građe kratka proza Jezik srpski Godina 2002 Izdanje 1. izd. Izdavanje i proizvodnja Novi Sad : Svetovi, 2002 (Novi Sad : MBM plas) Fizički opis 207 str. ; 18 cm Drugi autori - osoba Marojević, Igor Zbirka ǂBiblioteka ǂBIS. Džepna knjiga ; ǂknj. ǂ66 Sadržaj S a d r ž a j: Telefonski pozivi (5-106): Jedna književna avantura (7-19); Crv (20-34); Đoana Silvestri (35-52); Život En Mur (53-86); Sensini (87-106). - Kurve ubice (107-194): Gomes Palasio (109-120); Dani 1978. (121-136); Oko Silva (137-153); Prefiguracija Lala Kure (154-172); Isprave za ples (173-184); Susret sa Enrikeom Linom (185-194). `Rasprsnuće stvarnosti` : pogovor / Igor Marojević (195-205). (broš.) Napomene Stv. nasl. izvornika: 1. Llamadas telefonicas; 2. Putas asesinas / Roberto Bolaño Str. 195-205: `Rasprsnuće stvarnosti` / Igor Marojević Na koricama beleška o autoru. Predmetne odrednice Bolanjo, Roberto, 1953- Roberto Bolanjo je rođen 1953. u Santjago de Čileu. Umro je 2003. u Barseloni. Najpoznatiji je kao autor romana, kojih ima 12: „Saveti jednog Morisonovog učenika Džojsovom fanu“ (Consejos de un discípulo de Morrison a un fanático de Joyce, 1984; koautorski; nagrada Ámbito literario), „Ledena staza“ (La pista de hielo, 1993; Nagrada grada Alkala de Enares), „Staza slonova“ (La senda de los elefantes, 1994; nagrada Feliks Urabajen), „Nacistička literatura u Americi“ (La literatura nazi en America, 1996), „Udaljena zvezda“ (Estrella distante, 1996), „Divlji detektivi“ (Los detectives salvajes, 1998, nagrade Romulo Galjegos i Eralde, Nagrada Čileanskog saveta), „Amajlija“ (Amuleto, 1999), Monsieur Pain (1999), „Čile noću“ (Nocturno de Chile, 2000), „Antverpen“ (Amberes, 2002), „Lumpenromančić“ (Una novelita lumpen, 2002) i 2666 (posthumno; nagrade Salambo i Hose Manuel Lara, Nagrada grada Barselone). Značajan i kao pisac zbirki priča „Telefonski pozivi“ (Llamadas telefónicas, 1997, Nagrada grada Santjago de Čilea), „Kurve ubice“ (Putas asesinas, 2001) i „Nesnosni gaučo“ (El gaucho insufrible, posthumno). Objavio je i šest knjiga poezije. Bolanjo je svojevremeno bio aktivni levičar, zatvaran u vreme Pinočeove diktature. Osim u Čileu, značajan deo života proveo je i u Meksiku (desetak godina) i Španiji (od kasnih sedamdesetih do smrti). Prevođen je na oko dvadeset jezika. Značajan je pre svega kao autor koji je, podržan mlađim hispanskim piscima koji ga u velikoj meri smatraju pretečom, svojim istovremeno neposrednim, bespoštednim i vrlo poetičnim jezikom i originalnim formama, praktično ukinuo magijski realizam kao vodeći pravac latinoameričkih književnosti. MG117 (N)
U dobrom stanju Udaljena zvezda / Roberto Bolanjo ; sa španskog preveo Igor Marojević Jedinstveni naslov Estrella distante. scc Vrsta građe roman Jezik srpski Godina 2004 Izdanje 1. izd. Izdavanje i proizvodnja Novi Sad : Svetovi, 2004 (Novi Sad : MBM plas) Fizički opis 159 str. ; 18 cm Drugi autori - osoba Marojević, Igor Zbirka Biblioteka BIS. Džepna knjiga ; knj. 73 Tiraž 1.000 Prevod dela: Estrella distante / Roberto Bolaño Str. 156-159: Provetravanje biblioteke / Igor Marojević Na koricama beleška o autoru i delu. Bolaño, Roberto, 1953-2003 = Bolanjo, Roberto, 1953-2003 Roberto Bolanjo (Santjago de Čile 1953 - Barselona 2003), za kratko vreme se pokazao jednim od najznačajnijih savremenih latinoameričkih autora. Njegove knjige prevođene su na više od deset jezika, a dobitnik je mnogih književnih nagrada: „Romulo Galjegos”, „Eralde”, Gradska nagrada Santjaga de Čile, Nagrada kruga kritičara umetnosti... Iako dugo godina pesnik, status povlašćenog autora stekao isključivo prozom: romanima „Naći literatura u Amerikama” (1996), „Udaljena zvezda” (1996), „Divlji detektivi” (1997), „Amajlija” (1999), „Čileanski nokturno” (2001)... i zbirkama priča „Telefonski pozivi” (1997) i „Kurve ubice” (2001) koje su na srpskom jeziku objavljene u izboru pod naslovom „Isprave za ples” (2002). Post-humno će biti objavljen njegov roman „2666”. Udaljena zvezda je uzbudljiv i sugestivan roman o Čileu u doba Aljendea i Pinočeovog prevrata. Ispreplićući strast za književnošću grupe mladih ljudi i idealizam jednog virtuelnog sveta sa nadirućom surovošću politike, Bolanjo, jedna od najmarkantnijih pojava nove latinoameričke književnosti, na osoben način pripoveda o odnosu unutarnjih strasti i jednog sveta čiji je jezik tvrd i neporeciv. Smrt i izgnanstva postaju sudbina mladih ljudi, a njihova senka se ocrtava kao jedna vrsta stvarnosti koja se preokreće između neposrednosti zla i političkog i literarne fikcije.
Kad je muškarac peder / Kad je žena kurva, Vedrana Rudan VBZ, Zagreb, 2008. mek povez nova knjiga u celofanu Vedrana Rudan ponovno jaše. I to u velikom stilu. Autorica koju najviše volite mrziti ovog puta nudi dvije knjige u jednoj, uz dva (više nego) provokativna naslova „Kad je žena kurva/ Kad je muškarac peder“. Ovo je nadasve neumoljiv, blasfemičan pogled na ovdašnju svakodnevicu i sve nas - muškarce i žene. Rukopis Vedrane Rudan oštar je poput smrtonosnog štektanja strojnice. Starost, smrt, gubljenje ljepote, loš seks, mržnja, nasilje, pokvareni, ustajali međuljudski odnosi – sve su to naličja onih ljepših tema koje zapravo pokreću autoricu: mladosti, života, ljepote, dobrog seksa, ljubavi, blagosti, dobrih, svježih ljudskih odnosa. Ali, kao istinski moralistički pisac koji neprestano pretražuje skrovita područja i, sa strašću nevjernog Tome, gura prst u bolnu ranu, opipava šavove i spojna mjesta, Vedrana Rudan uvijek je spremna podsjetiti nas da stvari nisu ni izbliza onoliko jednostavne koliko bi možda neko volio vjerovati i da se na kraju svake potrage za smislom krije tek po jedno kozmičko razočaranje. Stoga, ne dopustite da vas prevare! Da će ova knjiga, kao i sva ranija djela Vedrane Rudan, iznervirati mnoge u to nema baš nikakve sumnje, ali bi do sada već svima moralo biti jasno da je to i bila osnovna autoričina namjera. Tko to još nije shvatio, najbolje da zaobiđe ovu knjigu. Ovo je esencijalna literatura isključivo za one koji su spremni da zarone i prođu kroz sve slojeve globalnog “smetlišta” u kome živimo vođeni sigurnom rukom paklene jahačice. Vladimir Arsenijević
-
Kolekcionarstvo i umetnost chevron_right Muzika i film
Sunshine, nekadašnje perjanice hip hop zvuka u Srbiji, vraća se na muzičku scenu split izdanjem na kome se pored najvećih hitova nalazi i bonus EP “Fight The Devil” sa pet potpuno novih pesama. Ujedno, ovo je najava novomilenijumske faze u karijere ovog benda, čiji je frontmen Bane Bojović spreman da u svakom trenutku dokaže da Sunshine neprikosnoveno čuvaju poziciju na domaćoj muzičkoj sceni do koje aktuelne hip hop snage još nisu stigle. Materijal sa EP-ja “Fight The Devil” zajednički su producirali klavijaturista Sunshine Vojin i Sky Wikluh. U singlu “Zavidan” koji najavljuje novo izdanje Sunshine gostujući vokal pripada Hani (ex-Speed Limit; sada J.U.S.T.). spisak pesama: 1. Priđi mi ti 2. Žaklina traži sponzora 3. Makro 4. Kurva 2 5. Miss J 6. Sh.G.T.M. 7. Misli mene gone 8. 'ombre 9. '91 Preview 10. Kokane 11. Zig, Zigi 12. Iza horizonta 13. Shaban 14. Sabrina 15. Zavidan 16. Prskalica 17. Fight The Devil 18. Niklovan 19. Again Gettin' Wicked izdavač: Multimedia Records
Otokar Keršovani, 1967. Prvo izdanje najambicioznijeg Bulatovićevog romana. Razgrađivanje tradicionalnih kulturnih modela u romanima Miodraga Bulatovića Heroj na magarcu i Rat je bio bolji Likovi u pomenutim romanima, inače učesnici najznačajnijeg istorijskog događaja XX vijeka i stoga nosioci krupnih istorijskih promena, pobednici koji pišu istoriju, modelovani su na izopačanom arhetipskom principu luda, maloumnika, lakrdijaša i pajaca iz karnevalske povorke. Na taj način je njihova uzvišena, sakralna funkcija spasavanja sveta i uspostavljanja novog svetskog poretka duboko karnevalizovana, a pošto su heroji i oslobodioci ispali iz uobičajenog životnog koloseka i fatičkih obrazaca kulture jer njih proizvodi i uspostavlja ratno vreme, vreme haosa, nasilja i blasfemije, njihovo ponašanje je u visokoj meri nekultivisano, odnosno neuređeno socijalnim zabranama i ograničenjima: ’Montenegrino, Crnogorče, daj da te zagrlim! Da ti poželim da preživiš ovaj seksualni, zaraženi, nedostojanstveni, ovaj u svakom pogledu prljavi i glupi, talijanski rat! Don Grubane od Bijelog Polja, pre-ži-vi, izdrži, pobedi nas, oteraj nas odavde! Obogati se! Ukoliko sačuvam glavu, bradu i kožu, primi me za portira jedne od svojih budućih javnih kuća, Svjetskih! Tamo ću klijentima i kurvama pripovedati kako smo, godina četrdesetih, misleći da otvaramo nove stranice istorije, Svjetske, po Balkanu i Africi, govna jeli, Svjetska!’ Da bi se sveta i uzvišena funkcija spasavanja, koja u hrišćanskoj semiosferi deluje kao kanonska vrednost, razgradila i desakralizovala, u semantičkom sistemu Bulatovićevog romanesknog diptiha , ona je dodeljena ``kopiletu, kurvaru i komunisti`` Grubanu Maliću, dakle, junaku potpuno nedostojnom tako svete i uzvišene hrišćanske dužnosti. Pošto su Heroj na magarcu i Rat je bio bolji tekstovi koji nastaju u okviru hrišćanske kulture i predstavljaju njenu veoma moćno artikulisanu desemantizaciju, na status istorijske činjenice u tim semantičkim sistemima bitno utiče intenzivan proces osporavanja i poništavanja opštehrišćanskih načela, odnosno ideologema. Proučavajući stav hrišćanstva prema istoriji i istorijskom vremenu, Mirča Elijade zaključuje da hrišćanstvo nastoji da spase istoriju jer istorijski događaj hrišćaninu može preneti nadistorijsku poruku, koju je on dužan da odgoneta. Stoga hrišćanin svakom istorijskom događaju pristupa sa strahom i drhtanjem jer on može u sebi kriti novo božje posredovanje u istoriji. Dakle, u hrišćanskoj kulturi i istoriji događaj koji nesumnjivo izaziva ’’strah i drhtanje’’ jeste Drugi svetski rat, pri čemu je antifašistička borba stavljena u službu božjeg posredovanja i objavljivanja nadistorijske poruke – božanskog zahtjeva da se svijet spasava od zla, istorijski manifestovanog u fašizmu. Upravo ta ključna semantička struktura hrišćanskog religijskog koda – spasavanje sveta, tematizovana je u Bulatovićevim romanima Heroj na magarcu i Rat je bio bolji, ali je ``spasenje``, modelativnim postupcima groteske i karnevalizacije, transformisano u svoju suprotnost – u uništavanje i razaranje hrišćanskog sveta i semiotičkog prostora, njegove istorije, poretka, kulturnih kodova, vrednosnog sistema, svetinja i čuvenih hrišćanskih ``istina``. Duboko u hrišćanskoj svesti zatomljena je žudnja da se istorijski događaj proglasi emanacijom božje volje, koja nam prenosi specifično kodiranu nadistorijsku poruku. Naime, Bogojavljenje ili božja pojava u svijetu prouzrokuje zaokret povjesti, a upravo Drugi svetski rat omogućava taj moćni zaokret svetske povjesti, koji deli istoriju na period pre i period posle, jer dovodi do uspostavljanja novog svetskog poretka. Na osnovu tako značajnog istorijskog događaja nastao je ceo niz tekstova, kako umjetničkih (književnih, slikarskih, vajarskih, kinematografskih), tako i neumjetničkih (dokumentarnih, istorijskih, antropoloških, memoarskih, hroničarskih), koji između sebe komuniciraju formirajući specifičan semiotički prostor, sa fenomenom Drugog svetskog rata u svom centru, odnosno kultnom antifašističkom borbom i njenim stabilnim aksiološkim i ideološkim parametrima. Upravo takvo, herojsko doba i istorijski fenomen sa veoma složenim funkcijama u hrišćanskoj semiosferi autor je izabrao kao adekvatnu semantičku podlogu za razgrađivanje i desemantizaciju istorije, pobedničkog morala i opštehrišćanskih ideologema, što svakako predstavlja najčistiji oblik svetogrđa, koje je maestralno transponovano u estetsku informaciju, u okviru visoko entropičnog semantičkog sistema. Pri tom se, u grotesknoj konstelaciji i rasporedu sila dobra i zla, čak i Bog našao na ``pogrešnoj``, crnoj strani fašizma: `Paolone, ne uznemiravaj Boga! Bog je sad zauzet našim pobedama, crnom bojom! Paolone, dete moje, i Bogu je teško i vruće danas! Zato ne huli, već trpi! Bog se sad znoji i misli na celu diviziju Venecija, na svih pet hiljada njenih duša! Naš Bog nema vremena za sitnice! Trpi, sine, koji se približavaš Bogu! U trpljenju je smisao, a smisao je Bog! Bog je u tebi, a ti, koji se udaljuješ, u Bogu! A obojica ste istina, naša istina! Ne huli, već ponovi, da te čujem, da je Bog sadržaj svega! Da je Bog znanje ljudsko! Da je Bog pravda, samilost, da je Bog ljubav prema svemu što je naše naše naše, i prema svemu što će tek naše naše naše biti! Salvatore, da li si shvatio šta je Bog?` (Padre, katolički sveštenik, artikuliše ovu repliku. Prim., T. B.). `Nisam!` Odbrana, kao kulturna kategorija čvrsto je povezana sa religijom, koja štiti kulturu od tuđeg uticaja zbog čega je, po pravilu, nesklona kulturnom poliglotizmu. Stoga su nosioci religijskih kodova: pop Vukić, Padre, i hodža Merdanović groteskno izobličeni i deformisani, pa postaju nosioci srama i pornografije, to jest rata koji je izgubio svoju odbrambenu, uzvišenu funkciju. Budući da su lišeni normalnog, odgovarajućeg položaja na lestvici socijalne zajednice koja je ozbiljno poremećena i uzdrmana ratnim vremenom, likovi kreiraju svoj dijabolični, karnevalizovani univerzum, pri čemu izgrađuju vrlo nestabilnu hijerarhiju u kojoj se detronizacija uspostavlja kao stalan proces, pa se dojučerašnji, slavom ovjenčani pobjednici, danas valjaju u sramu i prljavštini poraza. Oni su ratnici, oslobodioci, heroji, u stvari, nasilnici i ubice, tako da se njihovo klasifikaciono polje, to jest semantički prostor u čijim okvirima im je dozvoljeno kretanje, formira na zločinu, bludu, kriminalnim radnjama, nasilju i blasfemiji, koje rat uspostavlja kao pravila ponašanja, odnosno kao društvenu normu. U ratnom, invertovanom i karnevalskom univerzumu vladaju izokrenuta pravila; u ratom zahvaćenoj socijalnoj zajednici nastaje naličje kulture, čija pravila postaju norma ratne, (anti)herojske semiosfere prema kojoj se odmerava i vrednuje ponašanje likova, pa je dozvoljeno i poželjno sve ono što je u nekarnevalskom, mirnodopskom hronotopu strogo zabranjeno. Gruban Malić javlja se u ulozi karnevalskog kralja, a njegovo osvajačko i herojsko putovanje po zemljama Zapadne Evrope takođe je karnevalizovano, jer se u svom pobedničkom pohodu junak stapa sa semantičkim antipoljem i usvaja njegova pravila, što u stvari podrazumeva ukidanje svih ograničenja i zabrana koje se pojedincu nameću u okviru jedne normalne, nekarnevalske socijalne zajednice. Glavni junak stalno putuje, menja svoju poziciju u prostoru, i pri tom osvaja i ``spasava`` svet, ali se hronotop putovanja modeluje pod razornim uticajem karnevalizacije i stilskog mehanizma groteske, pa je to izopačeno, skaredno putovanje, čija osnovna funkcija postaje – osvojiti svet i obojiti ga u crveno. Latinska izreka Per aspera ad astra u ``merdoznom`` univerzumu takođe podleže parodijskoj transformaciji, pa da bi ukazao na muke svog slavodobitnog i dostojanstvenog osvajačkog pohoda, Gruban Malić artikuliše odgovarajuću, ``merdoznu`` sentencu, koja glasi: Put slave i uspeha posut je govnima! Djelovanje redukovanog karnevalskog smijeha, koji umjetnički organizuje i osvjetljava prikazani svijet, može se prepoznati u romanima Heroj na magarcu i Rat je bio bolji, što nije u suprotnosti s mračnom atmosferom rata i osvajanja. Naime, karnevalski ambivalentni smeh kroz suze poseduje ogromnu stvaralačku energiju, poima pojavu u procesu promene i prelaza, u njihovoj neprekidnoj stvaralačkoj obnavljajućoj izmenljivosti , pa se tako u smrti naslućuje rođenje, u rođenju smrt, a u pobedi poraz, što je posebno tematizovano u romanu Rat je bio bolji. U svijetu heroja i osvajača, junaka i ``binjadžija``, pobeda i poraz, vrh i dno ratničke hijerarhije munjevito se smjenjuju, što potvrđuje osnovni karnevalski princip da se u pobedi već nalazi poraz, a u krunisanju svrgavanje. U skladu s tim, likovi se modeluju kao učesnici karnevalske povorke, u čijem je poremećenom aksiološkom sistemu nerazlučivo povezano izrugivanje i klicanje, pohvala i pokuda. Stoga cela tragikomična povorka karnevalskih spodoba naseljava Bulatovićev dijabolični univerzum: Don Gruban od Bijelog Polja, Antonio Peduto, pop Vukić, Padre, hodžica Merdanović, pukovnik Alegreti, Marika, Salvatore Paolone, Đuzepe Bonaća, Romana, Agata Kristli i mnogi drugi. U desakralizovanom hronotopu Drugog svetskog rata oni se bave ’’svetim’’, ritualnim radnjama, odnosno pornografijom koja, po definiciji Antonija Peduta, sadrži osnovna karnevalska načela: ’Pornografija je sveobuhvatniji pojam, Montenegrino. Od pornografije, dakle bestiđa, beščašća, bezverja u svakom pogledu, nema sadržajnije i uzvišenije reči. Por-no-grafija, o kakav sklop slova, kakav zvuk! Pornografija ti je, recimo, i život, i ljubav, i smrt! Pornografija, ratna i talijanska pornografija: tanketa, zasrana i zapišana, pornografija apeninska je preduga puška koju jedva nosi Salvatore, vojnik koji već drugi ili treći mesec ne dobija smenu, pornografija su i one dve ratne zastave, ratne i nazovibratske, talijanska i crnogorska, obje Svjetske, kako bi ti rekao!’ Rat, omiljeni ritual plemensko-patrijarhalne svesti, nije više mehanizam za proizvodnju heroja i spasilaca istorije; rat je postao pornografija, skaredna i sramna aktivnost koja proizvodi pajace, kurvare, psovače, besramnike a sve patriotske svetinje i simboli nacionalnog ponosa rastaču se u blasfemiji, što dovodi do potpunog raspadanja i truljenja tradicije. Osvajači su ljudi odvojeni od svoje otadžbine i naroda, pa njihov život ne liči na normalan život u domovini, njihovo ponašanje nije uslovljeno položajem koji su zauzimali u svojoj zemlji, jer su oni izmešteni iz svoje domovine i kulture da bi osvojili tuđi prostor u koji treba da instaliraju ``novi svetski poredak``, fašistički ili komunistički, svejedno. Tako se u pomenutim romanima formira karnevalski kolektiv pobednika, heroja i revolucionara, koji postoji van normi i poretka običnog, normalnog života i mirnodopske socijalne zajednice, pri čemu njihov ``superiorni`` osvajački položaj, herojski odnosi i ponašanje postaju neobični, nenormalni, ekscentrični i skandalozni oblici oksimoronske van-životne egzistencije: I život robijaša i život kockara, uza svu njihovu sadržajnu razliku – jednako je ’život izuzet iz života’. Dakle, kao što su robijaši i kockari karnevalizovani kolektivi kod Dostojevskog, tako su osvajači, pobednici i heroji duboko karnevalizovan kolektiv u Bulatovićevim (anti)ratnim romanima-hronikama: Neki mrtvaci bili su sasvim sveži, čak mladi i lepuškasti, a neki potpuno isceđeni, pod ordenjem i oružjem, s cipelama ili u čizmama, uglavnom isturenih germanskih vilica. Jednom rečju, bili su to pravi pobednici, sad skloni razmišljanju i snu. (Podvukla T. B.). Vreme rata i osvajanja ekvivalentno je vremenu kockarske igre i vremenu zločina; sve je to, u stvari, vreme krize, pa Bulatovićevi junaci svoju narativnu egzistenciju ostvaruju u vremenu na pragu, a ne u biografskom, nekarnevalskom vremenu onih koji nisu izbačeni iz koloseka. Karneval je izgradio čitav jezik simboličnih konkretno-čulnih formi – od velikih i složenih masovnih igara do pojedinih karnevalskih pokreta. Masovne igre u romanu Heroj na magarcu održavaju se u nužniku, nad fekalijama, uz nepodnošljivi smrad raspadanja svih kanonizovanih vrednosti i kulturnih obrazaca koje je tradicija uspostavila kao uzore dostojne oponašanja. Karnevalski život je život koji je skrenuo iz uobičajene kolotečine, život okrenut naopačke, svet s druge strane. Zakoni, zabrane i ograničenja koji određuju sistem i poredak običnog, nekarnevalskog života za vreme karnevala se ukidaju, dakle, ukida se društvena hijerarhija, pa karneval zbližava i sjedinjuje sveto i profano, uzvišeno i nisko, veliko i ništavno, mudro i glupo, pri čemu profanacija ili karnevalsko svetogrđe deluje kao osnovni mehanizam razaranja svetinja i kanonskih vrednosti. Karnevalsko ambivalentno, sveuništavajuće i sveobnavljajuće vrijeme, ispunjeno je ritualnim smehom koji je usmeren ka uzvišenom i svetom, pa se ismejavaju i psuju svetinje, a svrha karnevalskog nasilja je obnavljanje i snaženje fenomena koji se izvrgavaju ruglu i ritualnom smehu. U semantičkom sistemu romanesknog diptiha fenomen koji treba da vaskrsne posle Bulatovićevog bespoštednog karnevalskog obračuna sa istorijom, tradicijom i njenim svetim tekstovima i obredima, jeste čovečnost. Na planu spoljašnje semantike, zavisno od predmeta sa kojim tekst komunicira, na koji se odnosi, izdvajaju se dve orijentacije: orijentacija na prirodni jezik i orijentacija na tuđi tekst ili jezik kulture. Svaki kulturni kanon nameće odgovarajući horizont očekivanja, a tekstovi koji nadilaze taj horizont spadaju u kategoriju prezentativnih tekstova, koji narušavaju i potkopavaju vladajući estetički kanon; takvu razgrađivačku funkciju u crnogorskoj književnosti neosporno imaju literarana ostvarenja Miodraga Bulatovića. U romanu Rat je bio bolji intenzivira se orijentacija na jezik kulture, pa se u tekst uvodi ceo niz kulturnih ikona i simboličkih znakova, nosilaca zapadnoevropske kulture, čije se groteskno izobličene svetinje uključuju u karnevalizovani lanac znakova koji treba da rekonstruiše naličje kulture i njenu skarednost, perverziju i bolest, skrivene ispod doteranog i ulepšanog lica istorijske istine i zvanične religije. Citatni tekst koji kreira nov i neočekivan smisao uzimajući tuđi tekst i njegove citate samo kao povod za stvaranje vlastitih nepredvidljivih značenja, i koji pri tom ne postupa s kulturnom tradicijom kao s riznicom vrednom oponašanja, već se orijentiše na originalno autorovo iskustvo ili nesvakidašnju sliku i doživljaj sveta, ne uvažavajući horizont očekivanja i kulturne konvencije kojima raspolaže čitalac, spada u kategoriju iluminativnih citatnih tekstova, čija je osnovna težnja da sami sebe prezentiraju i nametnu kao bolje od svih dosadašnjih. Na pragmatičkom planu Bulatovićevi romani pokazuju dinamičnu orijentaciju na autorovo nepoznato i entropično viđenje kulturne tradicije koje razbija uhodane receptivne navike, a na planu kulturne funkcije dominira načelo prezentacije vlastitog teksta i vlastite (anti)kulture, nasuprot tuđim tekstovima i tuđoj kulturi. Dakle, pomenuti romani, kao tipični prezentativni tekstovi, u sferi intertekstualnih relacija imaju naglašene desemantizujuće funkcije koje urušavaju kulturni poredak, odnosno kanonizovane semantičke strukture i interpretativne modele crnogorske (Heroj na magarcu) i zapadnoevropske semiosfere (Rat je bio bolji), što znači da je u njima aktiviran iluminativni tip citatnosti, tipičan za avangardne poetike. Osim toga, realizacija metafore i razgrađivački odnos prema tradiciji javljaju se kao invarijantne jedinice avangardnih kodova, koji su značajno uticali na formiranje poetike posleratnog modernizma, tako da su delovali i na uobličavanje stvaralačke paradigme Miodraga Bulatovića. Jedna od ključnih metafora u romanu Heroj na magarcu ``govnarnica istorije``, koja se javlja na sintagmatskoj ravni teksta sa velikom učestalošću, realizovana je pomoću složenih značenja i funkcija prostorne strukture Kraljičine ćenife. Na taj način jezik prostora poslužio je kao sredstvo realizacije metafore i parodiranja istorije i njene monumentalnosti, pri čemu su istorija i herojsko vreme Drugog svetskog rata, različiti kulturni i religijski simboli, nosioci herojskog, epskog modela sveta i mišljenja, kao i neki značajni istorijski događaji (bitke na Kosovu, Fundini i Vučjem dolu) smešteni u nedoličnu, karnevalsku prostornu strukturu javnog nužnika, koji u stvari predstavlja realizovanu ``govnarnicu istorije``, što nužno dovodi do profanacije, bezočnog skrnavljenja ``svete i slavne prošlosti``: Zidove su krasili gobleni s opisima muhamedanskog raja, dženeta – jezero, gole žene oko njega, med i mleko pri ruci zaslužnih, paradajz i tikve vise s mitoloških grana; cetinjski vezovi na venecijanskoj svili boje žabokrečine predstavljali su bitke kao što su one na Kosovu polju krvavome, na Fundini, na Vučjem dolu; zastakljeni i u okvirima od lažnog zlata, šareneli su se talijanski plakati, na kojima su se videle vatikanske palate, rimski zvonici, Coloseum. Crnogorske kape, gusle, medalje, krstovi, revolveri kolaši bez metaka, muslimanski pojasevi i tamburice, đuguni, ibrici... Dakle, najznačajniji istorijski događaji prekodirani su u ručni rad, obesmišljeni i okovani u kič, postaju gobleni koji vise na zidu Kraljičinog nužnika, dok se njihova slava i monumentalnost guše u smradu fekalija jer istorija zaudara na sram i skerednost, što će Antonio Peduto, obrazlažući ideju svoje hronike Heroj na magarcu, jasno artikulisati: `Čovek i njegova sudbina, gospodine generale. Čovek i poraz. Poraz u sramu, poraz u beščašću, poraz u blasfemiji!` `A što ne bi bilo, majore, naš čovek i njihov poraz?` `Čovek i poraz uopšte, gospodine generale`, reče Peduto i uzbudi se: `Čovek pred nemogućnošću izbora. Čovek, bez obzira na to koji i čiji, čovek u govnarnici istorije. `Merdaio!` reče general Besta i zavrte glavom: `Govnarnica, slična ovoj u kojoj sam dobio sablju od zelenkastog čelika?` . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . `Rat, slava i pornografija, gospodine generale`, reče Antonio Peduto s tihom setom u glasu: `U stvari, to je jedno isto, i meni je veoma žao što postoje tri reči za jedan pojam. Za pojam – srama!` Za čoveka kao socijalno biće najvažniji način prenošenja informacije svakako je verbalna komunikacija, a moć izgovorene reči, gotovo pesnički, opisuje čuveni ruski teoretičar književnosti Mihail Bahtin: Reč je most izgrađen između mene i drugog. Ako se on jednim krajem oslanja na mene, onda se drugim krajem oslanja na sabesednika. Reč je zajednička teritorija između govornika i sagovornika. Pa da vidimo šta je od tog ``mosta`` i ``zajedničke teritorije`` učinio karnevalski mag Miodrag Bulatović u svojim antiratnim romanima. Naime, u njegovim romanima Heroj na magarcu i Rat je bio bolji učtivost kao strateška manipulacija jezika i način za lakše postizanje konverzacijskih ciljeva potpuno je ukinuta, uvedena u minus-postupak, a verbalno opštenje likova je vulgarizovano i usklađeno s agresivnim parodijskim i karnevalskim organizacionim principima makrostrukture. Poznavanje pravila učtivosti u jednoj sredini, socijalnoj zajednici i kulturi preduslov je za ostvarivanje uspešnih odnosa sa drugim ljudima. Ratni hronotop ukida konverzacijska pravila, koja postaju besmislena u vreme rata kada se redundanca u semiosferi znatno umanjuje, što umnogome otežava komunikaciju i pomera je u sferu verbalnog nasilja. Deformacije komunikativnog akta uklapaju se u sveopštu agresivnost i podivljalost sveta, čija je kulturna paradigma, odnosno gusta mreža zabrana i ograničenja u potpunosti razorena. Članovi socijalne zajednice poseduju određene predstave o tome kakvo se lingvističko ponašanje od njih očekuje u smislu učtivosti. Međutim, rat remeti i narušava uobičajene, redundantne lingvističke i komunikativne obrasce i uspostavlja nove, disensne i agresivne, koje su namenjene jezičkoj interakciji animalizovanih likova, ljudi-zveri. Dakle, sifilis, bolest pobednika, znak njihovog moralnog i egzistencijalnog raspadanja i dekadence, zahvata i razara, između ostalog, i jezičko tkivo, koje se raspada u veoma značajnom istorijskom trenutku kada bi trebalo uzvišeno i ``zborit i tvorit``, ali epska, ratnička i viteška uzvišenost rastače se u nepodnošljivom smradu fekalija monumentalne Bulatovićeve građevine, povlačeći za sobom čitav niz redundantnih i tradicijom utvrđenih verbalnih formula, automatizovanih i klišetiranih oblika koji služe za uspostavljanje dijaloga. Naime, u ovim romanima autor narušava ustaljene pragmatičke principe i principe učtivosti, na taj način uskraćujući svojim likovima mogućnost da dosegnu čovečnost. U semantičkom sistemu ``merdoznog`` univerzuma lingvistička kategorija kakva je verbalna komunikacija izjednačava se sa etičkom kategorijom čovečnosti, a pošto je likovima verbalna komunikacija ozbiljno ``uneređena``, posredno im je uneređena i etička kategorija čovečnosti. Formule učtivosti su u suštini redundantne. Svakodnevno verbalno ponašanje najčešće je usmereno ka skladnoj komunikaciji, pa se neučtivost smatra odstupanjem od norme. Rat, međutim, grubo narušava očekivano i uobičajeno lingvističko ponašanje, a likovi u ratnom vrtlogu, suočeni sa smrću i stalnim nasiljem kao ``normom`` ratne kulture, nemaju ni vremena ni strpljenja za fatičku funkciju jezika i mirnodopske konvencije, koje inače regulišu međuljudsku, intersubjektivnu komunikaciju. Uzvišena viteška i pobednička, to jest ratnička situacija, u Bulatovićevim antiratnim romanima Heroj na magarcu i Rat je bio bolji izvrnuta je naopačke, pri čemu su ukinute sve konvencije kojima podleže herojsko ponašanje, a u romanima se uspostavlja antiherojsko, životinjsko, neljudsko ponašanje i komunikacija jer pobeda traži animalnost! Inače, pretvara se u poraz! Na taj način provocira se konfliktno stanje jer se, pod uticajem ratnog hronotopa, isuviše remeti i ugrožava redundantna, fatička funkcija jezika i kulture uopšte, koja se zasniva na predvidljivom i očekivanom ponašanju, čija je norma jasno fiksirana kulturnim formulama. Govorni činovi su uspešni samo ako zadovoljavaju određene kriterijume ’’za sreću’’. U govorne činove spadaju: molba, zahtev, naredba, zabrana, upozorenje, savet, ucena, pretnja, a u činove konvencije i učtivosti: pozdravljanje, oslovljavanje, čestitanje, saučešće, izvinjavanje, zahvaljivanje. U komunikacionom modelu uspostavljenom u pomenutim romanima izostali su upravo činovi, to jest formule učtivosti, ili su pak parodijski prekodirani, pri čemu im je oduzeta osnovna lingvistička funkcija i ugrožen interakcijski cilj. Strategija jezičke interakcije predstavlja veoma značajan element svake komunikacije jer govornici, u zavisnosti od interakcijskog cilja, biraju određene govorne činove koji će im pomoći da taj cilj ostvare. Pri tom se ima u vidu ilokucijska moć pojedinih činova, odnosno perlokucijski efekat koji oni mogu imati na sagovornika a time i na realizaciju cilja, tako da jezička, komunikacijska strategija može biti usmerena na konsens (kooperativnost) ili disens (nekooperativnost). Pri tom se pod konsensom ne razumijeva samo apsolutna saglasnost s partnerom nego i svi ostali oblici neagresivnog djelovanja da bi se stabilizirao ili održao odnos i postiglo nekonfliktno stanje... Za disensne je situacije, naprotiv, karakteristično da oba ili samo jedan sudionik inzistiraju na svojim zahtjevima, koji su u neskladu sa općim kooperativnim komunikacijskim ciljevima. Stoga, u izrazito konsensne činove spadaju: izvinjenje, opravdanje, samokritika, prihvatanje, dok su disensni činovi protivkritika, poricanje, pretnja, ismejavanje, ruganje, vređanje. U Bulatovićevim romanima komunikacija je u potpunosti usmerena na disensne činove, pri čemu dominantnu ilokucijsku snagu imaju pretnje, upozorenja, psovke, kletve i ostali oblici verbalnog nasilja, ali se ta agresivna jezička energija prenosi i neverbalnim kodovima, odnosno paralingvističkim i ekstralingvističkim sistemima znakova. Dakle, autor organizuje komunikacioni model oslanjajući se gotovo isključivo na destruktivnu ilokucijsku i performativnu snagu i energiju govornog čina, pri čemu disensnu intonaciju pojačava selekcijom odgovarajućih, ``merdoznih`` verbalnih jedinica (vulgarizmi, pejorativi, psovke, uvrede) koje, iako su elementi mikroceline, dobijaju izuzetno semantičko opterećenje pa odražavaju osnovna, destruktivna svojstva i načela makrostrukture, to jest prikazanog sveta u celini. Miodrag Bulatović (Okladi, kod Bijelog Polja, 20. februar 1930 — Igalo, 15. mart 1991) bio je srpski pisac[1] i novinar. Važi za jednog od naših najboljih romansijera i najprevođenijih pisaca, iako je status njegove književnosti marginalizovan.[2][3] Biografija Neredovno se školovao. Gimnaziju je završio u Kruševcu 1950. godine, a na Beogradskom univerzitetu je studirao psihologiju i književnost.[4][1] Neko vreme je radio kao novinar. Tokom devedesetih godina bio je angažovan u Socijalističkoj partiji Srbije. U trenucima raspada Jugoslavije branio je stanovište srpskog nacionalizma.[5] Njegovi rani radovi pokazuju uticaj narodne poezije i književnosti. Bulatović je bio pod trajnim uticajem Rablea i Boša.[2] Sarađivao je sa časopisima i novinama: Letopis Matice srpske, Naša stvarnost, Omladina, Studentski književni list, Narodni student, Jugoslovenski Crveni krst, Čačanski glas, Politika, Borba i Pobjeda. Njegova slika sveta je morbidna, a likovi su karnevalski, istovremeno groteskni i tragični. U Bulatovićem delima česti motivi su zlo, crni humor, demonsko i đavo.[3] Svoje knjige je opisivao kao „opasne, paprene, slobodarske”.[6] Govorio je francuski jezik.[7] Osvojio je NIN-ovu nagradu za roman Ljudi sa četiri prsta 1975. godine.[8][1] Po njemu se zove biblioteka u Rakovici. Izabrana dela Đavoli dolaze (1955) Vuk i zvono (1958) Crveni petao leti prema nebu (1959) [9] Heroj na magarcu (1967) Rat je bio bolji (1969) Ljudi sa četiri prsta (1975) Peti prst (1977) Gullo Gullo (1983) Tetoviranje srca
Autor - osoba Acker, Kathy, 1947-1997 = Aker, Keti, 1947-1997 Naslov Don Kihot : roman / Keti Aker ; prevod sa engleskog Nina Živančević Jedinstveni naslov Don Quixote. scc Vrsta građe roman Ciljna grupa odrasli, opšte (lepa književnost) Jezik srpski Godina 1986 Izdavanje i proizvodnja Niš : Gradina, 1986 Fizički opis 190 str. ; 20 cm Drugi autori - osoba Živančević, Nina Zbirka Otkrivanja ; 23 Napomene Prevod dela: Don Quixote / Kathy Acker. Keti AKER pripada najzanimljivijim i najprovokativnijim američkim piscima koji stvaraju sedamdesetih i osamdesetih. Stil Keti AKER jeste svojstven samo njoj – generaciji grube erotike osamdesetih. Njena prodornost viđenja graniči se sa bezumnom silinom i prodornošću videa, pop-kulture i koncerata suvremenih rok muzičara. U romanu „DON KIHОТ“ Keti AKER razlaže samu sebe, spajajući „pikarstvo“ svog pisanja sa iskrenošću slikanja svoje erotske i seksualne žudnje. Keti AKER je u Americi hvaljena, uzdizana i istovremeno osporavana od strane kritičara isto koliko i Čarls Bukovski. Avangardna spisateljica Keti Aker volela je da kaže da ona nije jedna osoba, nego mnoge: „Sigurna sam da postoje stotine Keti Aker”, rekla je u jednom intervjuu pred kraj karijere. Već letimično upoznavanje sa njenim životom to i potvrđuje. Bila je prvo razočaravajuća Karen Aleksander, samu sebe je opisala kao „dobru devojčicu” koja se nije usuđivala da izaziva roditelje sve dok nije došla u tinejdžerske godine. Bila je žena koja širi nelagodu na žurci u potkrovlju svojom „grubo nanetom šminkom i zapanjujućom pank frizurom”, ali je pažljivije posmatrače ipak ostavljala zatečene kao „fragilna” i „detinjasta”. Bila je seksualna radnica, radila je na zameni u kancelariji, bila je instruktorka na koledžu i jedna od najpoznatijih spisateljica na londonskoj sceni. Kasnije u životu bila je nešto poput feminističke ikone, nabildovana motociklistkinja koja je uživala da je fotografišu u toplesu, da bi se bolje šepurila sa svojim tetovažama. Akerova je ovu raznolikost, koju je povremeno nazivala „šizofreničnim” kvalitetom, načinila glavnu temu svoje transgresivne, ponekad otuđujuće književnosti. U 14 romana, raznovrsnim kratkim pričama i zbirci eseja meta su joj bili veliki i mali nitkovi: nemarni roditelji, momci zlostavljači, agresivne i ambiciozne gazde, Nikson, Regan i sam kapitalizam. Pod uticajem konceptualnih umetnika iz 1960-ih i 1970-ih, rešena da ispita revolucionarni potencijal književnog jezika, odbacila je književne konvencije (doslednu karakterizaciju, jasan zaplet) i zamenila ih ukradenim tekstovima, nestalnim protagonistima, eksplicitnim scenama seksa i crtežima mapa svojih snova. Cilj je bio da se probije kroz represivne političke strukture koje su ljude svodile na jedno ime, jedan pol, jednu društveno determinisanu sudbinu. Njena književnost nije pitala „ko sam ja”, nego, pre svega, u filozofskijem ključu, šta to znači imati svoje „ja”, jedno ili nekoliko. Danas je već opšte mesto reći da je ličnost društveni konstrukt. Ali je Akerova jedna od prvih ljudi koji su to prihvatili kao aksiom, spisateljica koja ne samo što je intuitivno prihvatila promenljivost ličnosti, nego je to uzela i za svoj kredo. Nesigurna u to ko je bila, a indignirana pretpostavkom da bi trebalo da ostane nepromenljiva, uvek je bila spremna da napusti određeni grad ili vezu i potraži sebe na nekom novom mestu, u nečemu novom. Ishod toga bio je da je prijateljima i poznanicima delovala kao kontradiktorna osoba koju je nemoguće upoznati. „Ketina kompletna persona zavisila je od beskrajnog niza odraza fiktivnih persona, poput hodnika sa ogledalima”, rekla je umetnica Marta Rozler. Naučnik Mekenzi Vork, koji je bio u vezi sa Akerovom sredinom devedesetih, ponovio je njene reči: „Postoje samo Akerove, u množini”. U novoj biografiji, Pojedi svoj um: Radikalni život i delo Keti Aker (Sajmon & Šuster), Džejson Mekbrajd piše da je Akerova „upravljala kontradikcijama i na njima se razvijala”. U ovoj oštroj, živoj knjizi, saznajemo da je Akerova bila skeptična prema autobiografijama, a ipak je iznova i iznova crpela iz sopstvenog života; osećala je da je književni kanoni oslobađaju, a ipak se osećala porobljeno u njima; očajnički su joj bili potrebni ljudi, a ipak ih je gurala od sebe. Mekbrajd, koji je podrobno istražio život svog subjekta, nema nameru da razrešava ove kontradikcije i objašnjava da Akerova „nije tražila da bude razrešena”. Pošteno. Ali biografija, u najboljem slučaju, ne nudi samo portret, nego i teoriju o svom subjektu. Ne možemo a da se ne zapitamo zašto se Akerova toliko opirala ideji o stabilnoj ličnosti i kako se taj strah odrazio na njen život i na njeno delo. Srećom, njena fikcija nudi mnoštvo tragova. Njeni romani, puni siročadi, prostitutki, mornara i pirata, govore o ljudima u bednim okolnostima koji nemaju drugog izbora nego da se menjaju. Oni beže; napuštaju stare ljubavi; transformišu se iz nečega u nešto drugo. U njenom najoptimističnijem delu, Mačkica, kralj pirata (Pussy, King of the Pirates, 1996), poslednjem romanu, takvi neprilagođeni likovi se udružuju i nalaze načina da prežive u surovom svetu. Ali u mnogim drugim njenim knjigama begunci uspevaju da pobegnu iz sobe za mučenje samo da bi otkrili da ih čeka sledeća; ona izlazi iz loše veze i završava kao seksualna robinja ili se ratosilja grube porodice samo da bi završila sa zlostavljačem. „Bežim od bola”, kaže naratorka Velikih očekivanja (The Great Expectations), romana Keti Aker iz 1982. godine. A naratorka zna i da „jedinu muku stvara bežanje”. Ako život i delo Akerove nude lekciju o tome kako se izvući iz zamki okoštalog identiteta, one služe i kao upozorenje šta može da usledi ako se u tome uspe. „Pokušala sam da pobegnem od patnje zvane detinjstvo”, piše Akerova u knjizi Moja majka: Demonologija (My Mother: Demonology), romanu iz 1993. Patnja je, po svemu sudeći, počela pre nego što je Akerova uopšte i rođena. Njena majka, Kler, lepo dete iz imućne jevrejske porodice, zatrudnela je posle kratke romanse; otac je otišao pre nego što se porodila. Kler je srela Alberta (Bada) Aleksandera, a onda se na brzu ruku i udala za njega, nežnog, iako ne baš impresivnog, čoveka, koji se saglasio da će se prema detetu odnositi kao prema svom. Akerova je rođena na Mehnetnu 18. aprila 1947. godine; dobila je ime Karen, po Badovoj sestri, ali se ono nije dopadalo Kler i nije htela svoju ćerku da zove tako, nego ju je zvala Keti. Ubrzo nakon porođaja, kod Kler je dijagnostikovana upala slepog creva, što je poslednja trauma u priči o poreklu Akerove. Akerova je za ovaj deo svoje prošlosti saznala kao tinejdžerka i opsesivno mu se vraćala u svojim književnim delima. „Pre nego što sam rođena, majka me je mrzela jer ju je otac napustio (jer je zatrudnela?), a i zato što je moja majka htela da ostane dete svoje majke više nego da meni bude majka”, piše ona u Velikim očekivanjima, koji predstavljaju elegiju za Kler, koja se ubila 1978. godine. „Slika moje majke u meni izvor je moje kreativnosti”. Kler je oblikovala detinjstvo svoje ćerke, kao i njenu književnost. Bila je inteligentna, ali slabo obrazovana, zbog čega joj se njen blesavi muž rugao, nezadovoljna svojim životom matrone Saton plejsa i majke dve devojčice. Prema sećanju Akerove, njena majka iskaljivala je frustracije na svojoj starijoj ćerki zadubljenoj u knjige, podstičući je da bude manje promišljena, manje emotivna, više nalik svima drugima. Ali u Lenoksu, privatnoj školi za devojčice sa Aper Ist Sajda, Akerova se izdvajala među bogatim školskim drugovima iz konzervativnih belačkih protestantskih porodica. Nije baš bila privlačna, sećaju se njeni vršnjaci; razbarušena, neprijatna. Takođe je rano počela da upražnjava seks i razmetala se time kao neki dečak u adolescenciji. Kada je preskočila probu za bal novajlija da bi se videla sa starijim dečkom, majka ju je ošamarila i nazvala je kurvom. „Moji roditelji su prema meni bili kao čudovišta”, sećala se Akerova u intervjuu iz 1997. godine. „Jedino kada sam mogla da imam malo slobode ili radosti bilo je kada sam bila sama u sobi” i pisala. Drugačiju vrstu slobode pronaći će u peripatetičkom spisateljskom životu, onakvom kakav će je voditi tamo-amo po obe obale, a povremeno i po svetu. Takav život počeo je u Brandajsu, u druženju sa bitnicima i mladim intelektualcima na koledžu na koji se Akerova upisala 1964. Studirala je klasike, ta oblast će uticati na njenu fikciju, prevashodno joj nudeći estetičarske teorije da ih preispituje, a koristila je to što su stege popustile i odlazila je na orgije koje su priređivali klinci iz pozorišta. Na kraju se skrasila u vezi sa studentom istorije Bobom Akerom. Par se venčao i preselio u San Dijego, gde je Bob počeo studije na Kalifornijskom univerzitetu, a Akerova je diplomirala. Nije bila oduševljena njihovim novim domom. Kasnije je pisala: „Sunčana Kalifornija je totalno dosadna; ima previše plavoguzih surferskih ložana”. Ali baš u San Dijegu se Akerova srela sa dve osobe koje imale najveći formativni uticaj na nju: pesnik Dejvid Antin i njegova žena Elinor, konceptualna umetnica. Eli je istraživala „transformativnu prirodu ličnosti” preko nekonvencionalnih metoda portretisanja. Dejvid je u međuvremenu svoje studente poezije učio kontroverznom pristupu kompoziciji: podsticao ih je da odu u biblioteku, pronađu knjige na teme koje iz zanimaju i „kradu” im sadržaj. Onda bi sklapali odlomke iz različitih dela, „kao film” ili kao „saobraćajne nesreće na putu I-5”. Za samo nekoliko nedelja, studenti su stvarali „predivno brze, promenljivo lepe stvari, kao što vozači na trkama menjaju opremu”. Ovaj metod, koji je Akerova prvo zvala „prisvajanje”, a kasnije, znatno provokativnije, „plagiranje”, definisao je kasnije njenu karijeru. Ako su joj Antini obezbedili formu za ranu fikciju, godine života u Njujorku, gde se preselila 1970. godine ostavljajući Boba za sobom, obezbedile su joj sadržinu. Otuđena od porodice, a tražeći načina da plati račune tako da joj to ne ugrozi vreme za pisanje, Akerova i njen tadašnji momak našli su posao u industriji seksa. Počeli su da glume u porno filmovima, a potom su se okrenuli živim nastupima u seks-šouovima na Tajms skveru. Bili su dobro plaćeni, 20 dolara po nastupu, ali je Akerova bila ambivalentna u vezi s takvim iskustvom. Kako je rekla, šou joj je otkrio „politiku ulice”, to jest brz i naopak način da razume „odnose moći u društvu”. U Detinjastom životu Crne Tarantule (The Childlike Life of the Black Tarantula), delu sa kojim se probila, a objavila ga je sama u nastavcima 1973. godine, Akerova je ponudila poduži opis šoua: Iznenada, kad sam krenula da se poljubim u bradavicu, stanem; vidim kako me stotine muškaraca gleda. Spopadaju me deluzije: muškarci me prate, muškarci hoće da me povrede, muškarci žele da imaju seksualne aktivnosti sa mnom bez mog pristanka i želje… Psihijatar mi kaže da čujem deluzije; sečem svoju kosu; Jovanka Orleanka sam. Predvodim vojnike u povlačenju i pobijem svakoga. Postajem vrela: cepam odeću sa sebe, počinjem da masturbiram, muškarci me čine ooo takoo vrelom. Psihijatar me jebe, oboje svršavamo pet miliona puta. OOOO O da da to je to ne ne? o molim te o da o hajde brže… brže daj mi ga sad SAD oooo (nisko) ooooo (više) oooo oooo oah auahhh oahh eha (ponovo nisko). Sve moje bolesti ko rukom odnete. Uprkos žestokom stilu, odlomak nudi pažljivu analizu seksualnog egzibicionizma. Naratorka je na sceni, izložena, ugrožena („muškarci hoće da me povrede”), ali je istovremeno, paradoksalno, i osnažena. Seks je predstavljen kao lekovit, ali ipak komika poslednjih nekoliko redova (orkestracija groktanja i uzdaha koji autorka kontroliše poput dirigenta) otežava nam da taj opis prihvatimo kao ozbiljan. On zvuči kao da Akerova i dalje nastupa pred publikom, pružajući joj šou kakav želi. Ovakva proza, povremeno proganjajuće direktna i poremećena, karakteriše dobar deo Tarantule. Akerova je, prema njenim beleškama, verovala da će joj knjiga omogućiti da „eliminiše identitet”. Pa ipak, tekst sadrži mnoge priče iz života same Akerove, a neke su čak prepisane iz njenog dnevnika. One su stavljene u zagrade, kao sekundarne; glavna priča sastavljena je od napisa u prvom licu, izvučenih pravo iz dela V. B. Jejtsa, Markiza de Sada i Violet Leduk, između ostalih. Ponekad se dva pripovedačka modela u knjizi tematski nadovezuju. Na primer, na jednom mestu se scena sa novinarom iz devetnaestog veka, u kojoj žena opisuje svoj košmar, glatko preliva u deo dat u zagradama koji počinje sa „Svake noći imam košmare”. Drugde Akerova ističe diskontinuitet: halucinacija žene ubice se prekida, usred rečenice, refleksijom o ponižavajućoj vezi, datom u zagradama. Ova knjiga je briljantan primer za to kako tehnika prisvajanja može da identitet autora/ke istovremeno i podrije i učvrsti. Akerova nikada nije verovala u „pronađi svoj glas” školu pisanja, ali je sa Tarantulom pronašla glas koji je mogla da iskoristi da bi opisala snažne emotivne doživljaje bez toga da zapadne u nešto što je sa podsmehom nazivala „autoekspresivnošću”. Za razliku od mnogih autora i autorki autobiografske fikcije, Akerovu nije zanimalo da širi priče o sebi da bi drugi mogli da im se čude ili da se u njima pronalaze. Niti je prvo lice videla kao katarzično. Njen cilj uvek je bio da poništi sopstveni identitet, da dozvoli sebi da drugi prodiru u nju. „Zanimaju me moje veze sa drugim ljudima, mogućnost da izađem sama iz sebe”, napisala je jednom prijatelju ubrzo nakon što je poslala poštom poslednje poglavlje Tarantule. Da bi podvukla tu poentu, svoja dela je objavljivala sama, pod pseudonimom Crna Tarantula. Akerova je ubrzo, na svoje zadovoljstvo, saznala da je postala „neka vrsta zvezde” na Menhetnu, gde su umetnici sa uzbuđenjem govorili o spisateljici nepoznatog imena. „Moj stil me primorava da živim u San Francisku ili u Njujorku”, napisala je Akerova u Tarantuli. Nakon kratkog perioda u San Francisku ranih sedamdesetih, vratila se u Njujork sa Piterom Gordonom, muzičarem koji će joj kasnije biti drugi muž. Bili su više cimeri nego ljubavnici (retko su imali seks, a oboje su imali druge partnere), ali se Akerova oslanjala na to da Gordon finansira njihov način života. „Običan posao bi mi došao kao lobotomija”, rekla je. Teško je zamisliti bolje mesto za mladu Akerovu od donjeg Menhetna sredinom sedamdesetih. Kirija je bila niska; galerije i izvođački prostori pristupačni; tržište širom otvoreno. Akerova je napredovala. Ispunjena nekolikim ljubavnim aferama počela je da piše Život odraslog Tuluz Lotreka, knjigu izraslu iz istraživanja seksa i sopstvene ličnosti, što je već počela u Tarantuli i njenom nastavku Sanjala sam da sam nimfomanka! Maštanje. (Prva rečenica: „Apsolutno volim da se jebem”.) Podržavala ju je zajednica umetnica među kojima su bili Lesli Dik, Bernadet Majer, Ajlin Majls i Lin Tilman. Mnoge od ovih spisateljica, koje su se poigravale žanrovima i formama, čitale su svoje radove u okviru projekta čitanja poezije u crkvi Svetog Marka ili u prostoru zvanom Kičen (eng. kuhinja, prim. prev). Akerova, već iskusna performerka, na sceni se osećala sasvim opušteno. Tilmanova se seća kako je sebi davala „mnogo slobode” tokom čitanja, nagovarala je publiku da ustane sa sedišta i priđe joj ili se izvijala preko stola, verovatno da bi videla određene ljude koje je prikazivala u svojim delima. Prekoračivala je vremenska ograničenja i insistirala na tome da nastupa poslednja. „Pomišljala sam: kako može tako nešto da radi”, seća se Majlsova. Ali „ljudi su bili zaneti”. Ako je Akerova delovala ambiciozno, samouvereno, ponekad čak i manipulativno, bila je takođe i ranjiva i nesigurna, posebno u romantičnim vezama. (Izjašnjavala se kao kvir.) Čeznula je za tim da izlazi sa poznatim umetnicima (u Tarantuli je napisala da je jedna od prednosti kada si slavan to što su „umetnici u koje sam se zaljubljivala hteli da me pojebu”) i to joj je povremeno i polazilo za rukom. Ali te veze, obično kratkog daha, često su uticale na to da se potom oseća gore nego pre njih. „Tako sam nepodnošljivo željna da ne mogu ni da mislim na umetnost”, napisala je u Tuluz Lotreku. „Ne bi trebalo da toliko želim da budem sa drugom osobom”. Njen očaj otkrio je i drugu stranu njenog anti-identitetskog projekta: ako je postojala „samo kada neko traži da me dodirne”, kao što je napisala u Tarantuli, onda se bez posvećenog ljubavnika osećala kao da nestaje. Upravo je taj sklop teskoba, o tome da je neželjena, ili napuštena, predstavila tako uverljivo u Krvi i utrobama u srednjoj školi (Blood and Guts in High School), romanu koji je napisala krajem sedamdesetih. Sa didaskalijama, pornografskim crtežima i arapskim pisanim slovima, ta knjiga je do danas ostala njeno najpriznatije delo. Počinje dijalogom devojčice Džejni i njenog oca, zapravo njenog „dečka, brata, sestre, novca, zabave i oca”, za kojeg Džejni veruje da je rešen da je ostavi zarad starije žene. Džejni pokušava da ostane pribrana i „racionalna”, ali što više nastoji da potisne svoju intuiciju, to više njeni strahovi počinju da „izbijaju i poplavljuju”. Ona uskoro provocira oca (koji je, da ne bude zabune, ujedno i njen ljubavnik) da joj saopšti sve šta joj zamera. Džejni sluša njegovu dugu listu primedbi, zamišljajući sebe „kao konja u Zločinu i kazni, delimično odrane kože, tako da se vidi crveno meso. Muškarci dugim štapovima tuku konja”. Džejnina vizija pretučenog konja samo je jedna od mnogih prizvanih slika bola, koji postaje glavna tema knjige. Pošto otac ostavi Džejni („JA VIŠE NISAM JA”, razmišlja za sebe), ona se priseća mučnog doživljaja iz klinike za abortuse. „Narandžasti zidovi bili su dovoljno debeli da priguše vrisku što izbija iz operacione sale”, piše Akerova, koja je imala nekoliko abortusa. Zahvat je predstavljen kao stravičan, a opet nekako nežan i utešan: Obavljanje abortusa je očigledno baš kao jebanje. Ako zažmurimo i raširimo noge, pobrinuće se za nas. Poskidali su nam odeću. Dali nam bele čaršave da pokrijemo golotinju. Odveli nas nazad u bledo zelenu prostoriju. Volim kada se muškarci pobrinu za mene. Ali uskoro to prerasta u nasilje: lokalna anestezija ne uspeva da deluje „tamo gde boli”; „slabašna plavuša” prolazi kroz zahvat u agoniji, a oči su joj „otvorene široko ko kod ribe”. U ostatku romana, Džejni biva pretučena, naterana da se prostituiše, bačena iza rešetaka, a onda dobije rak. Knjiga se završava golubicama koje guguču kraj njenog groba. „Uskoro će mnoge druge Džejni biti rođene i te Džejni će pokriti zemlja”, piše Akerova. Lepa je to slika umnožavanja, ali je zasenjena užasom. Ako je život originalne Džejni bio toliko bolan, šta li će tek njene naslednice morati da preguraju? Danas, više od 40 godina od kako je napisana, Krv i utroba u srednjoj školi nesumnjivo je najpoznatije delo Keti Aker, delimično možda i zbog onoga zbog čega je bilo zabranjeno u Zapadnoj Nemačkoj kao „štetno po maloletne”. Ali je tek roman koji je potom napisala, Velika očekivanja skrenuo pažnju kritike i šire publike na Akerovu. (U Grouv presu su 1982. godine pristali da objave Velika očekivanja i ostale knjige Keti Aker uz ukupnu naknadu od 5.000 dolara.) Napisan posle smrti oba roditelja (Bad je umro od srčanog udara godinu pre nego što je Kler oduzela sebi život), roman je natopljen bolom i liričan je, sa meditacijama o detinjstvu, nasilju, napuštanju i gubitku. Kliford, zasnovan na jednom od autorkinih nasilnih ljubavnika, zauzima svoje mesto među negativcima u panteonu Keti Aker, a njegovi unutrašnji monolozi svedoče o njenom dubokom razumevanju samozavaravanja. Ona je mogla, kad je to htela, da predstavi heteroseksualnog muškarca bolje od bilo kog pisca svog doba. Velika očekivanja označila su evoluciju u namerama Keti Aker, ako ne i u njenom pristupu. Ona ponovo pozajmljuje od drugih pisaca (Dikensa, Melvila, Pjera Gijote) da bi ispričala duboko ličnu priču. Ali, dok njene rane knjige slave rasipanje identiteta, Velika očekivanja predstavljaju iskorenjivanje lične prošlosti, a i čvrstog „ja”, kao gubitak: Shvatam da je ceo moj život u završecima. Ne završecima, to su samo događaji; nego u rupama. Na primer, kada mi je umrla majka, to „ja” koje sam uvek poznavala je propalo. Celokupna moja prošlost je iščilela. Atmosfera je ovde setna, daleko od trijumfa iz Tarantule. Sve vreme se provlači osećaj da naratorkina usamljenost i bol izviru iz toga što je bila neželjeno dete koje nikada nije saznalo odakle potiče, pa tako nije znala ni ko je. „Nemam predstavu kako da počnem da opraštam nekome ko mi je mnogo manje od majke”, lamentira naratorka na jednom mestu. „Nemam predstavu kako da počnem”. Akerova nikada nije bila sklona frojdovskoj psihologiji, ali u Velikim očekivanjima nudi nam pronicljivu studiju o tome kako nas uskraćenost u detinjstvu uslovljava da se nosimo sa budućim bolom, pa čak i da ga očekujemo. Ipak, Akerova je imala smisla za to da gubitak pretvori u oslobađanje. Bez roditelja, stoga oslobođena porodice iz koje potiče, rastavljena od Gordona, a uz iznenadni priliv nasledstva od bake sa majčine strane, mogla je da gradi sopstveni imidž, i da živi, jedan ili više života, po svome. Počela je da diže tegove i da telo oblikuje do detalja onako kako je htela. (Volela je da se pojavljuje u teretani nakon sadomazohističkih sesija sa svojim ljubavnikom, tako da druge žene mogu da zure u njena izbrazdana leđa.) Zainteresovala se za odeću modnih dizajnera i punila je garderober komadima Betsi Džonson i Žan-Pola Gotjea. Preselila se 1983. godine u London, gde je bila predmet divljenja mladih pankera, ali i starijih ljubitelja književnosti. Akerovoj je ta pažnja uglavnom prijala; jednom sagovorniku je rekla da voli da je fotografišu, pošto je to podseća „na istu vrstu igre sa identitetom koju ona primenjuje u onome što piše… Uvek me zanima da vidim kako se imidž pretapa u drugačiji imidž”. Ali samo nekoliko godina kasnije delovalo je da je brine to što ta persona ometa njene čitaoce i što više ne može da je kontroliše. „Da kažem da vole ono što radim, ne, ne bih rekla”, ispričala je u intervjuu, misleći na svoju britansku publiku. „Oni od onoga što radim prave fetiš”. Pa ipak, rado je dočekivala fotografe, novinare i dokumenariste koji su nastojali da uhvate tu čvrstu, seksi spisateljicu sa „energijom rok zvezde”. Kada je bila pozvana na turneju u tri grada u Australiji, u leto 1995. godine, bila je predstavljana kao „Keti Aker, američka superstar pank feministička spisateljica”. Bio joj je to imidž koji nije do kraja priznavala, ali ga je ipak prihvatila. Akerovoj je 1995. godine, dok je predavala u San Francisku, otkriven rak dojke. Bolest joj se proširila na limfne čvorove, pa joj je lekar preporučio hemoterapiju, što bi joj povećalo izglede za 10 odsto. Akerova, koju su doktori loše lečili u prošlosti, bila je skeptična: zašto bi patila zarad tako malo efekta? Kako je napisala u eseju za Gardijan, odlučila je „da se udalji od konvencionalne medicine” i time se „udalji od normalnog društva”. Umrla je sledeće godine u alternativnom centru za tretmane protiv kancera u Meksiku. Imala je 50 godina. Iako je Pojedi svoj um predstavljen kao prva „kompletno autorizovana biografija”, ona donosi umnogome istu priču, koristeći se mnogim istim izvorima, kao i knjiga Posle Keti Aker Krisa Krausa iz 2017. godine. Glavna razlika je u tonu. Tamo gde Kraus, koji se kretao u istim kreativnim krugovima kao i Akerova, a i oženio se jednom od njenih bivših ljubavnica, piše sa ambivalentnošću nekog ko joj je blizak, Mekbrajd piše sa divljenjem fana. (Akerova ga je inspirisala da uradi svoju prvu tetovažu.) Obojica primećuju da je Akerova iritirala mnoge ljude na gradskoj sceni; da je ohrabrivala koleg(inic)e po peru, a onda se iznenada okretala protiv njih; da je imala lošu naviku da zavodi partnere drugih. (Njeni potezi inspirisali su jednu njenu poznanicu da napiše Bluz nesigurne devojke ili Ne kradi mi dečka.) Dok je Mekbrajd sklon tome da Akerovoj oprašta na indiskrecijama, Kraus ume da bude i kritički nastrojen. On navodi da je Akerova bila odrešita, da nije bila ranjiva devojka nego ambiciozna žena, spremna da uradi sve što je potrebno da bi postala slavna. „Akerova je, u neku ruku, tačno znala šta radi”, piše Kraus. „Ako bismo se pretvarali da je drugačije, to bi značilo nipodaštavanje lude hrabrosti i širine zamaha njenog dela”. Ali Akerova je bila odrešita upravo zato što je bila toliko ranjiva. Malo je pisaca koji su toliko ogoljavali sopstvenu patnju onako kako je ona to radila; još je manje onih koji su to radili tako da im delo provocira ili zapanjuje umesto što samo izaziva saosećanje. „Želim ljubav”, objavljuje devojka u njenom romanu Don Kihot, što je bio san (Don Quixote, Which Was a Dream): Nećeš dobiti ljubav. OK. Nego ćeš ponovo biti povređena. Znam. Glavna stvar je da se uvek kikoćeš. Cele prošle nedelje kada sam bila zaista povređena osećala sam se kao da sam se razbolela. Biti povređena znači razboleti se. Ovaj pasus odiše očajem i samokritičnošću, ali je i blago satiričan i radoznao, kao da nečije autodestruktivne sklonosti mogu da budu generativne. Nakon što je objavila Don Kihota, Akerova je objavila da je završila sa kopiranjem starih priča. Htela je da stvori nešto novo, nešto što je zvala „mit kakav bi ljudi mogli da ižive”. Njena proza je postala harmoničnija; likovi u njenim poslednjim romanima su tragači, a ne begunci. Kao da se i sama Akerova promenila. Poveravajući se timu „vidara”, uključujući tu i nutricionistu, duhovnog savetnika i terapeuta koji je ljude vodio kroz regresije prošlih života, napisala je da se ona ne suprotstavlja toliko kanceru koliko se „suprotstavlja sebi”. Ako je taj proces bolan, neka tako i bude. „Postepeno će”, pisala je, „i strahu doći kraj”. Piše: Megi Doerti Keti Aker (Kathy Acker; 1947, Njujork, SAD – 1997, Tihuana, Meksiko), američka spisateljica eksperimentalnih romana, pank poezije, drama i eseja. Pohađala je osnovne klasične studije na Univerzitetu Brandeis i klasične postdiplomske studije na Gradskom univerzitetu u Njujorku. Njena najznačajnija dela su: I Dreamt I Was a Nymphomaniac: Imagining (1974), Great Expectations (1983), Don Quixote: Which Was a Dream (1986, Don Kihot: roman, prevela Nina Živančević, Niš: Gradina, 1986), Empire of the Senseless (1988), Hannibal Lecter, My Father (1991), My Mother: Demonology (1994) i Pussy, King of the Pirates (1996), Bodies of Work: Essays (1997). Dobitnica je Puškartove nagrade (Pushcart Prize) za 1979. godinu. MG69 (N)